Кротко.
Диазепам, пет милиграма.
Спокойно, г-н Кейбъл, всичко ще е наред.
Сънувахте кошмар. Оставете го да отмине, г-н Кейбъл.
Каквото и да е, оставете го да отмине. - Къде съм?
В болницата Свети Юда.
Аз съм доктор Джереми Нюман.
Аз се грижа за вас. Бяхте приет снощи.
Не помните ли?
Няма нищо. Нормално е след такава травма.
Какво се е случило?
Точно след полунощ се получило обаждане в Бърза Помощ. Намерили ви пред дома ви.
Има ли сте силни, стомашни конвулсии.
Трябваше да изпразним стомаха ви.
И?
Просто... Извинявам се...
Никога преди не се е налагало да кажа това на пациент.
Ние сме малка болница с малък персонал.
Всъщност съм учил за педиатър и всички лоши новини, които трябва да кажа
обикновено са придружени от близалка.
Желаете ли?
С вкус на грозде е.
Докторе, моля ви.
Вие умряхте, г-н Кейбъл.
Сърцето ви спря да бие за почти 2 минути.
Всичко е наред. Съживихме ви. Върнахме ви обратно.
На практика сте като нов.
Затова съм тук.
През следващите дни ще проведем серия тестове...
Казвам се Саймън Кейбъл.
Роден съм на 4 Юли, 1974.
Родителите ми се казват Катрин и Леонард.
Баща ми притежава издателска къща. Майка ми се занимава с благотворителност.
Имам по-голям брат, Питър.
Попитайте ме каквото желаете.
Добре съм.
Точно такъв дух ни трябва. Няма да отнеме много.
И така...
помните ли името ми? - Др. Нюман... Джъстин.
Джереми, но няма проблем. И без това никой тук не го знае. Коя дата сме?
Днес сме...
Пропуснал ли съм ден? - Не, днес е петък.
Тогава сме...
Господи, никога не съм можел да помня дати.
Няма нищо, не се тревожи. А кой месец сме?
Кой месец мислиш, че сме?
Вероятно е лято.
Ами годината?
Миналата година беше 1999.
Значи тази трябва да е 2000.
2000 сме, нали?
Името на съпругата ви?
Саймън, днес сме 29 Юли.
Годината е 2002.
Съпругата ви, чието име е Ана,
чака отвън.
Върни камиона!
Разкарай тези коли!
Ще ни е нужна помощ!
Хей, ела тук.
Добре ли си?
Спокойно, човече. Ще се повозим.
Добре ли си? Само се дръж. Няма да отнеме много.
Какво имаме? - Травма...
Хайде. Стабилизирай сърцето. - Внимавайте.
Дръжте здраво.
Помогнете ми.
По-сериозно.
Името му е Саймън Кейбъл.
Едно, две, три.
Часът е 20:00.
Изпускаме го! Подайте ми дефибрилатора!
Започнете сърдечен масаж.
Едно, две, три, четири, пет.
Няма пулс. Права линия.
Повикайте някой от хирургията. Подайте ми плочите.
100.
Зареждам!
Пазете се! - Няма промяна.
200. - Зареждам! Пазете се!
Няма какво да обяснявам, др. Нюман.
Важните ензими, нужни за правилната работа на нервната му система не съществуват.
Не искам да го обсъждаме точно сега.
Имам нужда от кафе.
Отровените имат странни нужди.
Трябва да съобщите в полицията. Такава е болничната политика.
Нека първо изясним нещата.
Диазепам, пет милиграма.
Спокойно, г-н Кейбъл, всичко ще е наред.
Сънувахте кошмар. Оставете го да отмине, г-н Кейбъл.
Каквото и да е, оставете го да отмине.
Имаме си работа с амнезия.
Накратко, загуба на паметта. Нищо притеснително.
Нищо притеснително?
Такива неща обикновено се оправят от само себе си след дни или седмици.
Казвате ми, че съм изгубил 2 години от живота си?
Приемете, че живота ви е пъзел, който е разбъркан.
Парченцата все още са там, само трябва да ги подредим.
Да ги поставим на правилното място. Да си призная, Саймън, обичам пъзелите.
Имам съпруга?
Тези ситуации трудно се решават от двойки, но съпругата ти ще ни помогне.
Може тя да е ключа. Ако се чувстваш готов,
ще я повикам.
Какво мислиш, Саймън?
Искаш ли да я повикам?
Саймън?
Господи! Саймън. Бях толкова уплашена.
Звънях във всички болници. Не съм мигнала.
По-кротко.
Докторът каза, че ще се оправя. - Господи, какво ти се е случило?
Нямаш си представа, колко ме беше страх.
За момент почувствах какво ще е,
ако те няма в живота ми, ако съм те загубила. Разчувствах се.
Какво има? Ранен ли си?
Др. Нюман не ти е казал, какво ми се е случило, нали?
Плашиш ме.
Загубих паметта си. Не помня нищо от последните 2 години.
Дори не знам как съм се озовал тук снощи
и не знам коя си ти. - Какво правиш, Саймън?
Казвам ти истината.
Съжалявам.
Не те познавам, изобщо.
Сериозно ли?
След всичко, което преживяхме
така ли ще ме разкараш?
Чакай, не мисля, че разбираш.
Полудя ли, Саймън? - Не знам какво се е случило.
Нищо не ми остана.
Чакай! Моля те!
Ана!
Г-н Кейбъл, спрете. - Спрете я!
Коя? - Съпругата ми!
Тук няма никой. - За какво говорите?
Поне седмица без аеробика, Саймън.
Др. Нюман, ще спрете ли жена ми?
Да я спра? Тя не отива никъде.
Трябва да й кажете какво ми се е случило.
Казах й, Саймън - Не, не сте!
Да, каза ми, Саймън.
Слава Богу, че си добре.
Децата с които работя много обичат пъзели.
Обичам да гледам как светват очите им, когато най-накрая ги наредят.
Невероятно е.
За да върнем онова, което си загубил, Саймън
трябва да открием 2 точки във времето
и да ги съединим.
Да започнем с последният ти спомен от преди 2 години.
Можеш ли да ни кажеш какво се случи снощи?
Аз не бях с теб снощи. - Той не помни нищо.
Ролята ти, Ана е да му помогнеш
да сглоби живота си. - Нашият живот.
Става дума за нашият живот. - Разбира се.
Снощи бях вкъщи. Ти си дошъл тук. Не знам какво се е случило.
Питър.
Сигурно съм идвал при Питър. Брат ми. Той живее тук горе.
Премести се в имението на родилите ни след смъртта на мама. Не се разбираме много, но...
Това е единствената причина да съм тук горе, нали?
Саймън, скъпи. Питър е мъртъв.
Какво?
Питър е починал преди да се срещнем.
Няма начин.
Снощи отивах да го видя.
Не си видял Питър снощи. - Има предвид последната нощ, която помни.
Валеше...
и тази светлина.
След това всичко утихва.
Няма дъжд. Няма светлина, просто...
Господи, говори за автомобилната катастрофа.
Само тази празнина
и аз съм изгубен в нея.
Случило се е точно преди да се запознаем, Саймън.
Не знам много, само че си отивал при Питър.
Дори не знам защо,
никога не обичаше да говориш за брат си.
Скарали са се заради имението на баща им.
Вероятно сте чели. Както и да е, след злополуката
отново са те приели в тази болница. - Чакай малко. Бил съм тук и преди?
Имам нужда от цигара.
Имаме два момента, Саймън.
Две злополуки. И двете те водят в Св. Юда. - Не помня.
Няма логика.
В нищо от това няма логика. - Преди два дни дойде тук,
за да затвориш къщата на родителите си.
Стои така вече 2 години, откак...
Най-накрая се съгласи да я продадеш. Щеше да опаковаш мебелировката,
да поправиш това-онова, да завършиш старото стълбище...
Да презавърши? Интересно. - Къщата е страхотна, но се разпада.
Не, друго имах в предвид.
Броят на един или два от ензимите на Саймън е по-нисък от нормалното.
Нали казахте, че съм добре? - Казах "на практика," хлапе.
Но ниското количество ензими е знак, че някак си кръвта ти е отровена.
Намеквате, че някой е опитал да го отрови?
Не намеквам нищо. Но е много вероятно
състоянието ти да е причинено от пари от определени почистващи препарати
намиращи се в затворено пространство.
И сега? - Ще се оправиш. Дадохме ти Атропин.
Той ще активизира производството на тези ензими.
Добре ще е скоро да хапнеш. Насрочил съм магнитен резонанс,
за да съм сигурен, че всичко е наред. Ако ме извините, ще вървя.
Нагледали сте ми се достатъчно за цял живот.
Ще мина да ви видя след няколко...
Ана?
Вече можеш да спреш с преструвките, копеле. Знаех, че си добър лъжец,
но това представление беше невероятно!
Не знам за какво говориш.
Ще те следя от близо.
Не си мисли, че можеш да спечелиш в тази твоя игричка,
защото съм много по-добър играч от теб.
Заради нея е, нали?
За чак толкова сляпа ли ме мислиш?
А тя струва ли си всичко това?
За кого говориш? - За теб.
Малкото, богато момче на татко.
Щеше да е тъжно, ако не беше толкова жалък.
Чакай! Каза, че Питър е мъртъв.
Разбира се. Ти го уби.
Чук, чук. Г-н Кейбъл време е за магнитният резонанс.
Какво се е случило?
Питай него. Спокойни сънища, скъпи.
Ти... Хей!
Хайде, приятел. Ще те повозя.
Това не е истина.
Не мислех, че можеш да станеш по-бял, но изглеждаш сякаш си видял призрак.
Трябва да легнеш тук.
Е?
Защо някой ще иска да убие
готино американче като теб? - Какво?
Спокойно, човече. Това е слух. Тук всички говорят за всичко.
Особено сестра Клейтън. Свали ръцете. - Никой не се е опитвал да ме убие.
От химикалите, които ползвах за стълбището е. - Да, сигурно ще е от парите.
Не си движи главата.
Моята гледна точка е следната: Всички умират
в това няма тайна.
Но как и защо?
Тази тайна ще открием. Вероятно най-голямата съществуваща тайна.
Човече, говориш глупости.
Но не аз не помня коя година сме. - Добре.
Как се казваш? - Травис. Стягат ли те каишките?
Травис, нарочно ли ме изнервяш?
Не, ако исках да те уплаша
щях да ти кажа колко тумори
причиняват тези машини.
Сега стой неподвижен.
Не искам да съм тук, когато това нещо започне да тече. Исках да кажа, сканира.
Др. Нюман идва насам, до скоро.
Благодаря, Травис.
Хей! Ти там.
Мамка му.
Кой е?
Др. Нюман?
Знам, че звучи абсурдно, но ужасно ме сърби носа.
Кой е там?
Не вярвам да можеш да ме освободиш, за да...
Ехо?
Какво правиш? Казвам се Саймън Кейбъл.
Картона ми ли искаш да провериш? Не мисля, че имам нужда от това!
Махни се от мен. Разкарай се!
Някой да ми помогне!
Господи.
Какво се случи току-що?
Да не си се побъркал? - Кой е това?
Това е болница, приятел, не лудница!
Здрасти, докторе, радвам се, че успяхте.
Тук имаме един жив!
Как се озовах тук? - Връщайте се в леглото, г-н Кейбъл.
Все още не трябва да ставате.
Кой сте вие? Някой се опита да ме убие.
Да бе, ненормалник! - Г-н Травит, достатъчно.
Помагам му с положителни мисли, докторе.
Намирате се в болницата Св. Юда.
Знаете ли защо сте тук?
Току що бях вързан в залата за магнитен резонанс...
Не, г-н Кейбъл, бяхте приет в тази стая снощи.
Знаете ли защо сте тук?
Снощи не бях тук. Бях сам... в лична стая.
Явно не се е обидил. - Г-н Кейбъл, погледнете ме.
Искам да отговорите на въпроса ми.
Знаете ли защо сте в болница Св. Юда? - Да, заради стълбището.
Трябва да говоря със съпругата си.
Съпругата ви? - Намерете др. Нюман. Той знае къде е тя.
В персонала ни не присъства др. Нюман, г-н Кейбъл.
Ако не се успокоите...
Как така няма др. Нюман?
Бях с него цяла нощ! - Г-н Кейбъл, моля ви!
Беше тук и днес,
педиатър.
Говорих с него около половин час.
Г-н Кейбъл, изслушайте ме.
В безсъзнание сте от автомобилната злополука до сега.
Не, не беше злополука.
Беше отравяне, сигурно не сте бил на смяна.
Участвали сте в сериозна пътна злополука
и явно травмата е засегнала паметта ви.
Автомобилна злополука? - Да.
Късметлия сте, че сте жив. - Снощи?
Това е невъзможно!
Браво, докторе. Направо го успокоихте.
От какво бягате, г-н Кейбъл?
Какво се опитвате да откриете?
Съзнанието ви си играе с вас г-н. Кейбъл, това е.
И е нямало отравяне? - Не, съжалявам.
И в персонала на болницата няма др. Нюман.
Бяхте в безсъзнание.
Кислородът в системата ви... - Коя дата сме?
Коя дата сме днес?
29 Юли. - А годината? Коя година сме?
2000!
Казвате ми, че годината е 2000 и съм претърпял автомобилна злополука?
Че не съм отровен
и не съществува др. Нюман? - Да, точно така.
Ами съпругата ми? - Съпругата ви?
В документите ви за приемане пише, че нямате съпруга, г-н Кейбъл.
Прекарах цял ден, скитайки се из тази болница
и говорейки с др. Нюман, съпругата ми, тайнствена жена, санитар на име Травис.
Искате да повярвам, че това не се е случвало?
Искате ли кафе? - Не съм луд. Не мога да бъда.
Не се съмнявам, че вярвате в онова, в което вярвате. Съзнанието е забележително нещо.
Вероятно умът ви показва нещо, което трябва да видите.
Отровен и почти убит,
това ли е трябвало да видя? - Аз нямам думата.
Бях в тази болница и преди, но след 2 години.
Съзнанието ми не си играе, наистина се случи.
Тук сте се запознали с др. Нюман и санитар Травис?
Да, ще се запозная. - Възможно е да страдате
от мисловна заблуда, г-н. Кейбъл. - Не беше заблуда.
Докато сте в безсъзнание измисляте история
и я запазвате дълбоко в паметта си.
Сега, когато сте буден, историята изглежда като истински спомен.
Беше истинска колкото тези стени или вие. - Дори в безсъзнание, сетивата ви са живи.
Чули сте неща и сте ги вмъкнали в измислицата си.
Казахте Травис, пациента в стаята ви е Травит. Срещнали сте др. Нюман, аз съм Труман.
Като в сън. Мислите, че чувате сирени и когато се събуждате
осъзнавате, че е алармата на будилника. - Знаеш ли какво си мислех, ненормалнико?
Познавам те от някъде. Важна клечка ли си, появявал ли си се във вестниците?
Ами Ана? И тя ли е част от съня?
Да, г-н Кейбъл, смея да го твърдя.
Искам да си спомня. Трябва.
Съжалявам, че ви прекъсвам. Искам да въведа една от новите сестри,
за да провери състоянието на г-н Хънгаут. - Разбира се, сестра Клейтън.
Добре, какво прави тя тук?
Това е просто сестра Клейтън? - Беше в съня ми.
И в моя. С какво беше облечена в твоя?
Как сте днес?
Това е... нали казахте...
Какво има? - Това е... съпругата ми!
Ана?
Да? - Беше ли в стаята през последните 24 часа?
Не, всичко наред ли е, докторе? - Г-н Кейбъл, искам да си легнете.
От къде мога да знам името й? - Знам кой си. Сетих се.
Ти си сина на мъртвия богаташ, нали?
Това е заговор. Всички сте се побъркали!
Знам, че бях тук! Бях в тази проклета стая!
Ана! Кажи им, че ме познаваш!
Г-н Кейбъл, бихте ли седнали?
Не беше сън! - Знам.
Онова беше истина, а това не е. Това са глупости! Какво правите?
За ваше добро е. - Не! Не, моля ви.
Казвам ви. Вие не сте истински!
Кой е там?
Какво искаш?
Разкарай се от мен!
Докторе! Докторе!
Зад вратата е. - Ще се нараните.
Зад шибаната врата е!
Не си движи главата. - Г-н Нюман...
Има някой зад вратата! Моля ви! Той е там!
5 милиграма Диазепам. - Не, не!
Саймън, чуй ме внимателно.
Даваме ти лекарство, за което знаем, че има малки, психиатрични, странични ефекти.
Никой в болницата не се опитва да те убие.
Няма никой зад вратата.
Ако си толкова сигурен погледни. - Саймън, моля те.
Погледни зад шибаната врата!
Добре, знам. Просто погледни зад вратата.
Не за да видиш, че там има някой
а за да ми докажеш, че няма. - Това ще те успокои.
Иди в отделението, след малко идвам. - Не ме оставяй!
Саймън, и други пациенти се нуждаят от мен. - Но те няма да умрат!
Нито пък ти. Това ти го обещавам.
Проклети да сте!
Г-н Кейбъл, помислете малко и за другите.
Тогава ме освободете. - Докторът беше пределно ясен.
Да, но страдам от клаустрофобия.
Поне едната ръка.
Това ще ви успокои за момент. Но само за момент.
Г-н Кейбъл, няма да се карам с вас.
Ще се обадя на охраната. Г-н Кейбъл, трябва да останете тук,
докато сте готов да...
Какво търсите?
Той беше тук. Знам, че беше.
2002 сме.
Някой се опита да ме убие. - Хлапе, това не е истина.
Пралидоксайма е познат... - Не ме слушате.
Някой се опита да ме убие преди кошмара.
Точно след като санитаря ме остави
вързан за проклетата машина.
Трябва да ми повярвате. Някой влезе... - Спокойно, хлапе.
Успокой се. Поеми си въздух.
Искам да ти покажа нещо, което може да помогне.
Това съм аз, събуждайки те. - Не си движи главата.
Няма маскирани нападатели, приятелю.
Беше толкова реално. Аз...
Под влиянието на някои действащи на психиката лекарства
кошмарите не се различават от реалността. - Не може да е било кошмар.
Сам видя, Саймън. През цялото време си бил сам.
Знам, че съм бил тук преди 2 години, след инцидента.
Това вече е добре.
Казах ти да започнеш да си припомняш. Колкото по-бързо,
толкова по-бързо ще приемеш това, което се е случило в действителност,
толкова по-бързо ще продължиш напред. - Да, но...
Не си спомнях миналото. Беше все едно съм част от него.
Можех да си взаимодействам с хората там. - Тогава разбирам.
Който и да те е преследвал също е бил част от спомените ти.
Ето защо го няма на записа.
Просто ще си мълча и ще изглеждам красив.
Имало ли е др. Труман тук? - Труман? Нищо не ми говори.
Защото помня сестра Клейтън. И пациент на име Травит.
Сериозно? Има Травит на 5 етаж.
Какво? - Да.
За сърдечна трансплантация е. Чака вече почти 2 години.
Мога ли да ви помогна? - Търся един приятел.
2:00 сутринта е.
Какво по дяволите зяпаш?
Така се радвам да те видя.
Имаш ли цигара?
Не, няма.
Как сте, докторе?
Г-н Кейбъл, да оставим г-н Травит да се наспи.
О, не.
Ще имам време да спя, когато ме изключите от тези тръби.
Не ме ли позна?
Жестокият изнасилвач?
Бяхме заедно в тази болница преди 2 години. - Идват и си отиват.
Хайде, г-н Травит. Мислете 2 години назад. - Няма значение.
Напротив, има!
Знам че бях в тази болница преди 2 години и той беше с мен!
Господи, ненормалника!
Сигурен ли сте, г-н Травит? - Мамка му, да.
Цялата болница пропищя от него.
Виждам, че и ти не можеш да се измъкнеш от тук.
Тогава не е било измислица. Бях тук преди 2 години. Истина е.
Това е добре, нали докторе?
Нали?
Готов ли си за още въпроси? - Саймън Кейбъл, роден на 4 юли.
Името ми? - Др. Нюман, Джъстин?
Джереми, но достатъчно близо. Датата?
Утре ли сме?
Тогава сме 30 юли, 2002.
Впечатлен съм. Кой е президента?
Не се тревожи. Да се върнем в стаята ти.
Г-н Травит някога ще излезе ли от тук?
В играта на живота има само едно правило от което не можеш да избягаш.
Рано или късно всеки трябва да спре да играе. За мен е.
Най-добре се наспи.
Благодаря, докторе. Знам, че не ви е лесно с мен.
Все още не сме свършили.
Долу ни чака пъзел, който трябва да се нареди.
Мисля, че съм готов за него.
Добре.
Саймън?
Къде беше?
Търсих те навсякъде.
Знам, съжалявам.
Не биваше да бягам. Просто...
Изглеждаше толкова жесток като го казваше.
Трябва да ми повярваш, не си го измислям. И не се опитвам да те нараня.
Наистина не помня коя си.
Доктора твърди, че паметта ми ще се върне, но ще отнеме време.
Имам време.
Ще ти помогна.
Ако някак си съм те наранил...
Клеър.
Казвам се Клеър.
Надолу ли сте? - Да.
Съжалявам.
Товарният асансьор е развален. Досега не се е случвало.
Обикновено не се случва.
Отново нагоре? - Изглежда пропуснахме етажа си.
Едно не разбирам. Как аз и ти...
Мислех, че съм... - Женен си.
Не съжалявам, Саймън. За нищо.
Ти си била.
Ана знае. - Напротив, това е невъзможно.
Да, знае. Каза, че знае.
Беше ядосана.
Много ядосана.
Ти не я обичаш, Саймън.
Между нас има нещо невероятно.
Ана е без значение.
Знам какви бяхме и какво изпитваше ти.
Само чака да си го спомниш.
Някои неща не се губят.
Вече не знам в какво да вярвам.
Ще се върна.
Ще я караме полека. - Клеър, чакай!
Обичам те, Клеър.
Най-накрая той го казва.
Но не ме оставяй така изложен.
И аз те обичам, Саймън.
Ще ми се да не, но е така.
Това е любимата ми стая в цялата къща.
С тези растения. Мога да живея тук.
Веднага се връщам.
Саймън, това което току-що си казахме е сериозно.
Знам.
Не се нуждая от всичката тази драма. - Не мисля, че имаме избор.
Винаги имаме избор, Саймън.
Помня...
Какво?
Слънчевата стая... Теб...
Помня...
Какво?
Слънчевата стая... Теб...
Помня, че те обичах.
Казах ти,
някои неща не се губят.
Понякога...
си мисля, че си плащаме за стореното.
Какво имаш предвид?
Ще дойда пак.
Мисли си за мен.
Клеър?
Клеър!
След като си буден, ще ми подадеш ли чаша вода?
Какво правиш тук?
Няма да се държиш странно и с мен, нали?
Как слезе? Току-що беше горе... - Пак започна.
2000 сме, нали? - Цяла година ще сме.
Египтяните са измисли неща, наречени календари.
Може би ти трябва един. - Ще престанете ли да натискате бутона?
Ненормалника отново се е надрусал.
Бийте му една спринцовка в гъза.